Vilniaus Universitetas

Filosofijos fakultetas

Bendrosios psichologijos katedra

Julija Pavlovič

Psichologijos specialybės

III kurso studentė

Asmenybės, priklausančios nuo interneto,

psichologiniai ypatumai

Kursinis darbas

Mokslinis vadovas

Prof. G.Valickas

Vilnius

2004

Turinys

Internetas šiuolaikinėje visuomenėje ir psichologijoje…………………………………. 3

Socialiniai ir psichologiniai naudojimosi Internetu ypatumai…………………………. 4

Galima veikla internete………………………………………………………………4

Bendravimo per internetą ypatumai………………………………………………… 4

Bendravimo Internetu būdai………………………………………………………….6

Virtuali asmenybė…………………………………………………………………………..8

“Žaidimai su asmenybe”……………………………………………………………..9

Motyvacija kurti virtualią asmenybę ir

kai kurie galimi “eksperimentavimo” rezultatai…………………………………… 10

Priklausomybė nuo Interneto……………………………………………………………. 14

Priklausomų nuo Interneto asmenų simptomatika bei diagnozavimo kriterijai …… 15

Patologinio naudojimosi internetu mechanizmai……………………………………18

Metodika………….…………………………………………………………………………21

Rezultatai ir jų aptarimas………………………………………………………………….23

Atvejo analizė 1, Maksimas, 18 metų………………………………………..27

Atvejo analizė 2, Marija, 18 metų………………………………………….. .29

Atvejo analizė 3, Simona, 18 metų………………………………….. ……...31

Išvados………………………………………………………………………………………34

Literatūros sąrašas…………………………………………………………………………35

Internetas šiuolaikinėje visuomenėje ir psichologijoje

Kompiuteris yra neatsiejama šiuolaikinio gyvenimo dalis. Tai yra neginčijama tiesa. Tokia pat akivaizdi kaip mintis, kad internetas jau nėra vien tik informacijos šaltinis ir jos perdavimo priemonė, nors tai ir yra jo pagrindinė paskirtis (pagal jo prigimtį, funkcijas, galimybes, vyraujantį turinį) (Жичкина, Белинская). Sparčiai didėjant besivystančios visuomenės poreikiams, internetas tapo puikia erdve pažinti aplink ir toli esantį pasaulį, čia galima žaisti, bendrauti ir net “gyventi”. Virtualus pasaulis tapo nauja, nuolat besikeičiančia, socialine erdve. Dėl specifinių, tik jai būdingų savybių, tokių kaip anonimiškumas, nematomumas, laiko – erdvės sąlyginis neribotumas ir kitų (Suler, 1996), virtuali realybė tampa tokia patraukli daugeliui vartotojų. Kita svarbi interneto savybė – galimybė žaisti rolinius žaidimus anonimiškai (Suler, 1996), vilioja dar daugiau žmonių eksperimentuoti su savo asmenybe.

Tad nenuostabu, kad kibererdvė, tai yra interneto erdvė, su visais savo privalumais, tuo pačiu ir su galimybe žaisti rolinius žaidimus anonimiškai, gali tapti pavojinga – juk prie visko, kas yra malonu, patrauklu, gera, vienaip ar kitaip priprantama. Tokiu būdu, žmonių dažnai besinaudojančių internetu tikimybė tapti priklausomu padidėja.

Interneto savybė veikti asmenį ir jo elgesį, daro internetą vienu iš šiuolaikinės psichologijos tyrimo objekt7. Priklausomybės nuo interneto fenomenas yra viena iš tokių tyrimų potemių. Nuo pat 1991 metų, kai psichiatras Ivan Goldberg pirmą kartą panaudojo “priklausomybės nuo interneto” terminą (Internet addiction disorder), tyrimų šioje srityje nestinga (Joinson, 2003; Suler, 1996). Psichologai, tiriantys žmogaus veiklą internete, ypatingai daug dėmesio skiria ryšių tarp realios asmenybės savybių ir savęs pateikimo internete būdų ieškojimui. Šis darbas yra skirtas asmens, priklausomo nuo interneto, psichologinių ypatumų tyrimui.

Socialiniai ir psichologiniai naudojimosi internetu ypatumai

Galima veikla internete

Psichologai skiria 3 pagrindines veiklas internete, kurios potencialiai gali sąlygoti asmenybės pokyčius (Бабаева, Войскунский, Смыслова, 1999): pažintinę, žaidybinę ir komunikacinę. Šios skirtingos veiklos rūšys internete gali sąlygoti asmenybės specifines transformacijas:

Susižavėjimas pažinimu programavimo ir telekomunikacijų srityje, kraštutiniu atveju hakeriai;

Susižavėjimas kompiuteriniais žaidimais, ypač žaidimais internetu, kraštutiniu atveju žaidybinė “narkomanija”;

Susižavėjimas tarptinkline komunikacija, kraštutiniu atveju priklausomybė nuo Interneto.

Kadangi šis darbas yra skirtas asmenybės priklausomos nuo interneto tyrimui, arčiau susipažinsime su komunikacine veikla internete bei jos sukeliamomis asmenybės transformacijomis (Бабаева, Войскунский, Смыслова, 1999).

Bendravimo internetu ypatumai

Dažniausiai psichologijos, skirtos interneto tyrimams, literatūroje minimos tokios priežastys, kodėl žmogės teikia pirmenybę virtualiam bendravimui (Чеботарева, 1996):

nepakankamai turiningas bendravimas realiame gyvenime;

galimybė realizuoti tas asmens savybes, išreikšti tokias emocijas bei atlikti vaidmenis, kurie realiame gyvenime dėl vienokių ar kitokių priežasčių yra neįgyvendinami;

nepasitenkinimas realiuoju socialiniu Aš ir noras jo atsikratyti.

Seniai pastebėta, kad bendraudami internetu, žmonės kalba taip, kaip jie nekalbėtų žiūrint kitam asmeniui į akis arba daro tą, ko realiame gyvenime niekada neišdrįstų. Jie atsipalaiduoja, nesijaučia varžomi aplinkos bei yra nuoširdesni. Suler knygoje “Psychology of cyberspase” (1996) pavadino šį reiškinį nevaržymo efektu (disinhibitation effect) bei įvardijo bendravimo interneto tinkle privalumus (Suler, 1996):

Anonimiškumą

Dažniausiai bendraujant Internete, asmens pašnekovai žino apie jį tik tiek, kiek jis pats leidžia apie save sužinoti. Asmuo gali net nepranešti savojo vardo (bent jau tikrojo), plačiai naudojami slapyvardžiai. O kada žmogus turi galimybę atskirti savo veiksmus nuo realios asmenybės, jis nesijaučia varžomas atvirai kalbėti. Žmogus tiesiog tampa neatsakingas už savo veiksmus bei ištartus žodžius. Galima net kalbėti apie disociacijos efektą.

Nematomumą

Ši savybė suteikia drąsos būti ten, kur realybėje niekad neapsilankytum, arba daryti tai, kas dėl vienokių ar kitokių priežasčių negali būti atlikta realybėje. Lengviau kalbėti nematant kito žmogaus veido – nereikia galvoti nei apie tai, kaip nuskambės tavo žodžiai, nei apie kito žmogaus reakciją į tuos žodžius.

Asinchroniškumą

Asinchroniškumas reiškia, kad žmonės nebendrauja realiuoju laiku (elektroniniai laiškai, elektroninės skelbimų lentos). Grįžtamojo ryšio užvėlinimas suteikia asmeniui galimybę išreikšti savo emocijas, jausmus ir mąstymą kuo realiau, tai yra per tą laiką rašantysis, jei tik pageidauja, turi galimybę apsvarstyti kiekviena savo sakinį, įvertinti ar pašalinti dviprasmybes.

Solipsistinę introjekciją (solipsistic introjection)

Solipsistinę introjekciją patirę interneto vartotojai dažnai praneša, “mano protas lyg susiliejo su pašnekovo internetu protu”. Tokie vartotojai jaučia “įsikišimą” į jų pasaulį. Savo pokalbio partneriui, dažnai sukuriamas balsas ir įvaizdis. Tokiu būdu sukurtas žmogaus įvaizdis tampa kito asmens fantazijos dalimi, o fantazuojant galima pasakyti ir padaryti daug daugiau negu realiame gyvenime. Kaip pastebėjo Suler (1996), “visa kibererdvė yra scena, o mes esame tik atliekantys vaidmenis aktoriai” (Suler, 1996).

Atsiribojimą (dissociation)

Žmonės gali suvokti jų sukurtus personažus kaip realiai egzistuojančius skirtingoje, nei tikroji realybė erdvėje. Jie visiškai atskiria (dissociate) realaus gyvenimo faktus nuo naujai sukurtos asmenybės.

Statuso neutralizaciją

Kaip taisyklė, visi virtualios erdvės veikėjai turi vienodą galimybę pareikšti savo nuomonę, nepaisant realaus gyvenimo socioekonominio statuso, amžiaus, lyties, rasės, etninės grupės ir panašiai. Čia svarbiausia yra mokėjimas bendrauti (įskaitant įgūdį spausdinti), nuolatinis dalyvavimas virtualios visuomenės gyvenime bei jo techninės žinios.

Sąveikos/ bendravimo efektą

Veikla internete gali turėti ryšį su konkrečiais individualiais kintamais, dėl ko asmenybės elgesys gali smarkiai arba nežymiai skirtis nuo realaus elgesio. Pavyzdžiui, manoma, kad jausmų bei norų stiprumas prieš pradedant veiklą internete, gali įtakoti žmogaus elgesį kibererdvėje. Be to, skirtingus gynybos mechanizmus naudojantys asmenys taip pat elgsis skirtingai: vieni bus labiau atviri ir emocionalūs, kiti- daugiau užsidarę (Suler, 1996).

Bendravimo internetu būdai

Visi internetu vykstančio bendravimo būdai gali būti sąlygiškai suskirstyti į dvi grupes (Бабаева, Войскунский, Смыслова, 1999):

1. Bendravimas realiu laiku, taip vadinami chatai (nuo angl. “chat” – pasišnekėjimas, pasikalbėjimas, šneka, plepalai) Apima tokias plačiai naudojamas bendravimui skirtas programas kaip IRC, ICQ, MSN, ODIGO bei pokalbių svetainės. Bendravimas realiu laiku gali vykti su vienu arba su daugeliu pašnekovų vienu metu;

2. Bendravimas, kur pranešimai pašnekovą pasiekia su uždelsimu (forumai, telekonferencijos, gyvasis dienoraštis “LiveJournal”, elektroninis paštas). Čia bendravimas taip pat gali vykti su vienu pašnekovu (elektroninis paštas) arba su daugeliu pašnekovų – telekonferencijos narių (newsgroups).

Bendravimą internetu galima klasifikuoti remiantis kitais parametrai. Jie yra tokie (Бабаева, Войскунский, Смыслова, 1999):

Bendravimo erdvės (tam tikro chat`o) prieinamumas lankytojams: gali būti atviras visiems arba tik tam tikros grupės nariams;

Pašnekovų veiklos internete (arba tam tikrame chat`e) kontrolės lygis;

Bendravimo apribojimas tik tekstiniu formatu arba kitomis galimybėmis (galimybė matyti, realiai girdėti pašnekovą);

Anonimiškumo lygis;

Pašnekovų tarpusavio santykių pobūdis (pažįstami arba nepažįstami realiame gyvenime) (Шевченко, 1999).

Šiek tiek plačiau apie pagrindines bendravimo internetu formas ir jų ypatumus (Joinson, 2003b; Жичкина, 1999; Suler, 1996; Claybourne, Wallace, 2002):

Elektroninis paštas (E – mail). Tai vienas iš asinchroninių tekstinio formato bendravimo internetu būdų, kur galima susirašinėti su vienu arba daugiau adresatų vienu metu. Tai ko gero pats populiariausiais ir seniausiai naudojamas bendravimo internetu būdas (Travin, Panišev, 2002). Kadangi E-mail’o galimybės vis plečiasi, šiuo metu jos pagrindinę susirašinėjimo tarp dviejų žmonių funkciją papildė tokios: galimybė kartu persiusti failus, siusti laišką iš karto keliems adresatams, prisijungti prie telekonferencijos ir t.t. Šis bendravimo Internetu būdas yra mažiau interaktyvus, negu pavyzdžiui tokie pat paplitę ir populiarūs pokalbių kambariai (Жичкина, 1999), tačiau yra patogus tuo, kad pokalbis vyksta off – line režimu (neprisijungus prie Interneto), kada pašnekovas, jei tik pageidauja, turi galimybę apsvarstyti kiekviena savo sakinį, įvertinti ar pašalinti dviprasmybes, ar pakeisti temą (Olechnovič, 2003).

Programos skirtos bendravimui internetu ir pokalbių svetainės vadinami bendru Chat. Tai yra bendras pavadinimas daugeliui bendravimo Interneto pagalba būdams, kurie visi vyksta realiu laiku (sinchroninis tipas) ir yra dažniausiai tekstinio formato. Bendravimas vėl gi gali vykti tiek su vienu, tiek su daugeliu pašnekovų vienu laiku. Didžiojoje dalyje pokalbių svetainių tekstas yra perteikiamas spausdintiniais žodžiais, o emocijos, taip vadinamomis šypsenėlėmis (smiles), kurios išreiškia tik pagrindines žmonių emocijas arba signalus: laimingas, liūdnas, piktas, mirkčiojantis, miegantis/ nuobodžiaujantis, paraudęs, linksintis galva teigiamai ir neigiamai, ir pan. (Suler, 1996).

Daugumos vartotojų mėgiamas Internet Relay Chat arba IRC (interneto pokalbių transliacija) – tai sistema, leidžianti rašyti žmonėms laiškus ir matyti jų atsakymus iš karto. Ją sudaro daugelis pokalbių “kambarių”, kiekvienas atskirame “lange”, kur galima matyti visų kambaryje esančių žmonių slapyvardžius (angl. “nickname”). Dažnai kiekviename “lange” vyksta teminiai pokalbiai. Šis pokalbių Internete būdas yra vienas populiariausių Lietuvoje, ypač tarp naujokų (Claybourne, Wallace, 2002).

Kitos pokalbių realiu laiku grupės turi daugiau galimybių, pavyzdžiui leidžia vartotojams susitikti virtualios realybės “pastatuose”, leidžia vartotojui pasirinkti savo išvaizdą ekrane (taip vadinamą įsikūnijimą, angl. “avatar”). Kai kurios programos leidžia girdėti tikrą žmonių kalbą (Claybourne, Wallace, 2002).

Be to yra plačiai paplitusios apsikeitimo pranešimais programos (messengers), tokios kaip IRQ (nuo angl. “I seek you”, aš ieškau tavęs), Miranda, Odigo. Tai programos, perspėjančios, kai žmonės įsijungia ir kai jie išsijungia arba nustoja naudotis internetu, jos taip pat leidžia žmonėms bendrauti arba siųsti failus, informaciją (Claybourne, Wallace, 2002). Čia pokalbiai vyksta privačiai ir juos galima išsaugoti (ko negalima padaryti pokalbių svetainėse). Šios programos daugiau skirtos žmonių, kurie yra jau pažįstami, santykių palaikymui.

Asinchrorinių pokalbių grupės (asynchronous discussion groups) suteikia galimybę pasikeisti pranešimais su daugeliu vartotojų. Jas dažnai vadina telekonferencijomis arba forumais. Dažniausiai vartotojas turi prisiregistruoti, kad turėtų galimybę skaityti kitų parašytus pranešimus bei ir rašyti pranešimus kitiems. Tokių pokalbių tema yra dažniausiai aiškiai apibrėžta ir dalyviai skatinami tos konkrečios temos laikytis (už temos nesilaikymą kartais yra baudžiama). Todėl čia dalyvaujantys žmonės dažniausiai turi bendrų interesų, pomėgių (Olechnovič, 2003).

Taip pat galima paminėti taip vadinamus MUDs (Multi- user dungeons/ dimensions) – tai yra daugiaabonentinis rolinis žaidimas. MUD primena chat`ą, nes taip pat vyksta realiu laiku, tačiau tuo pačiu ir skiriasi, nes žaidėjas turi tikslą – laimėti žaidimą (Жичкина, 1999). Žaidėjas turi pasirinkti vieną jam siūlomų veikėjų ir jį vaidinti. Žaidėjas pats aprašo aplinką, kurioje žaidžia (ją susikuria), komentuoja kitų veiksmus. Taigi, čia labia svarbi yra veikėjo fantazija. O žaidimo sėkmė priklauso tiek nuo pasirinktam veikėjui būdingų savybių, tiek nuo paties žaidėjo fantazijos (Бабаева, Войскунский, Смыслова, 1999). Viena iš MUDs rūšių – virtualus pasaulis (siaurąja prasme), arba MUDs 3D formato, tai yra trimatės grafikos pagalba sukurtas vartotoją supantis įsivaizduojamas pasaulis. Tokiems žaidimams dažnai reikia specialios įrangos: akinių, šalmo, duomenų pirštinės, judėjimui reikia virtualios pelės (Joinson, 2003; Claybourne, Wallace, 2002).

Virtuali asmenybė

Tekstinio formato bendravimui internetu skirtose svetainėse, kanaluose, programose įprasta kurti taip vadinamą virtualią asmenybę, save apibūdinant, pristatant tam tikru būdu, siekiant padaryti tam tikrą įspūdį pašnekovams (Шевченко, 2001). Virtuali asmenybė turi vardą, slapyvardį, dažniau vadinamą niku arba leiblu (nuo “nickname” – pravardė arba nuo ”label” – etiketė, kortelė ). Be to dažnai kiekvienas vartotojas turi savo atvaizdą, įsikūnijimą: paprastame chat`e tai viena iš šypsenėlių, kituose, kur tai leidžia techninės galimybės, kiekvienas sau kuria atvaizdą arba avatarą (nuo angl. “avatar” – įsikūnijimas, apraiška).

Slapyvardžius ir juos atspindinčius atvaizdus galima bandyti suklasifikuoti remiantis tema, su kuria jie yra siejami. Tai turi sąsają su A. McWilliams (1994) asmenybės tipų klasifikacija (cit. pagal Suler, 1996):

Narcisistinis tipas -- jėgos, statuso, tobulumo, didingumo tema naudojama siekiant žavėjimosi, garbinimo bei “ypatingumo” jausmo;

Šizoidinis tipas -- Atsiskyrėlio arba individualybės tema nurodo į žmogaus norą atrodyti abejingu kitiems, galbūt pabrėžiant abstraktų arba racionalų mąstymą;

Paranoidinis tipas -- Įtartinas, atsiskyrėlio tipas, nuolat kaltina kitus, abejingas, neturintis humoro jausmo, mėgstantis ginčytis;

Depresinis tipas -- Niūrumo, tamsos, netekties ir žemo savęs vertinimo tipas;

Maniakinis tipas-- Energingas, impulsyvus tipas;

Mazochistinis tipas-- “Savižudiškas” tipas, periodiškai kartojantis ir įrodantis savo “blogumą”;

Įkyrus/ neįveikiamo potraukio tipas (obsessive/compulsive)-- Rimtą, formalų žmogų reprezentuojantis tipas. Vyrauja valdymo ir tobulumo temos, kuriam rūpi detalės ir taisyklės;

Psichopatinis tipas -- Antisocialinis tipas, pažeidžiantis taisykles. Mažai reiškia gėdos ir kaltės jausmus, naudojantis kitais, rodo paviršutinišką arba tariamą draugiškumą kitų atžvilgiu;

Teatrališkas tipas (histrionic)-- Reikalaujantis dėmesio tipas. Bendravimas yra emocionalus, dramatinis, pasipūtėliškas; pokalbio tikslas- suvilioti;

Šizotipinis tipas (schizotypal) -- Tipas, kalbantis apie abejingumą ir nuošalumą. Yra prietaringas ir tiki stebuklais.

Kitaip suklasifikuoti vartotojus galima remiantis jų atvaizdais. Dažniausiai pasitaikantys atvaizdai tokie: gyvūnų (išreiškiantys kažkokį tikrosios asmenybės bruožą), animaciniai (reprezentuojantį personažą, kuris jiems yra patrauklus), įžymybių (jie parodo asmens interesus, kas palengvina panašių pažiūrų žmonių paiešką), blogio (turi ryšį su agresyviomis asmens fantazijomis, kurios tokiu būdu gali būti saugiai ir net kūrybingai išreikštos), tikrojo veido (toks atvaizdas yra tarsi nuoširdumo, draugiškumo bei intymumo ženklas), išskirtiniai (yra labai specifiški ir reprezentuoja tik tam tikrą konkretų vartotoją), viliojantys (yra ypač populiarūs, nes į juos lengviausiai ir greičiausiai yra atkreipiamas dėmesys). Egzistuoja ir daugybė savitų, keistų atvaizdų.

“Žaidimai su asmenybe”

Eksperimentus internete su savo asmenybe galima vadinti žaidimu. Kiekvienas interneto vartotojas savo asmenybę ima kurti pats, niekieno neverčiamas, pagal savo skonį, norus ir interesus. Be to tai reikalauja minimalių sąnaudų bei pastangų, todėl ir yra labai patrauklu ir prieinama kiekvienam Interneto vartotojui (Соколов, 2002). Žmonės stengiasi atskirti savo realų gyvenimą nuo gyvenimo interneto ervėje (Suler, 1996). Todėl kaip taisyklė virtuali asmenybė skiriasi nuo tikrosios. Dėl virtualaus pasaulio savybių (anonimiškumo, nematomumo, laiko-erdvės neribotumo, skirtingų rolių vaidinimo lengvumo ir pan.), interneto poveikis naudotojo asmenybei yra daug gilesnis ir sistemingesnis, negu bet kokios kitos technologinės sistemos (tuo pačiu ir kompiuterio) (Чудова, 2002).

J. Donath (1997) pritaria, kad komunikacija internetu gali įtakoti realią asmenybę. Visų pirma, kadangi internetas yra viena socialinės realybės rūšių, kurioje egzistuoja tam tikros bendruomenės (pavyzdžiui, chat’ai, konferencijos ir pan.), atsiranda nauja galimybė tapti kažko naujo nariu, priklausyti tam tikrai grupei, kategorijai, įgyti statusą. Antra, interneto komunikacijos ypatumai teikia unikalią galimybę eksperimentuoti su savuoju Aš, kurti naujas, virtualias asmenybes (cit. pagal Жичкина, Белинская, 1999). E. Reid (1994) teigia, kad virtualios asmenybės kūrimas kartu teikia psichologams galimybę tirti asmens Aš: viena įdomiausių temų yra santykio tarp realios ir virtualios asmenybės klausimas, kur baigiasi savęs pateikimo ir simuliacijos ribos ir prasideda saviaktualizacija (cit. pagal (Жичкина, 1999).

Įdomu yra tai, kad A. Žičkina (1999) atliktų tyrimų su paaugliais rezultatų duomenimis, ne visus vienodai traukia bendravimas internetu. Autorė teigia, kad kai kurie paaugliai leidžia laiką internete persisiuntinėdami krūvas nereikalingos informacijos arba mažyčių programėlių (kas nereikalauja virtualios asmenybės kūrimo). Be to yra paauglių, kurie turėdami laisvą priėjimą prie interneto, principingai juo nesinaudoja visai, motyvuodami tokį savo elgesį pasakymu “ten nėra nieko įdomaus” (Жичкина, 1999). Kiti tyrimai rodo, kad tarp žmonių, besinaudojančių internetu gana dažnai (taip pat ir bendravimui), 37% nekuria Internete virtualios asmenybės (Шевченко, 2001). I. Ševčenko (2001) tyrimas parodė, kad atsisakymą kurti virtualią asmenybę gali lemti dvi pagrindinės priežastys:

Nemokėjimas kurti personažus ir atitinkamai vaidinti, elgtis, atitolti nuo įprasto vaidmens stereotipo (Шевченко, 2001; Жичкина, 1999);

Mokėjimas, bet nenoras kurti naujus savęs pateikimo būdus (Шевченко, 2001).

Neišaiškinti lieka dar du svarbūs klausimai:

Kokios realios asmenybės charakteristikos lemia tai, kad žmogus Internete ima kurti nepanašią į jį (ją) virtualią asmenybę (dažnai net kelias jų);

Kodėl virtualiai asmenybei suteikiamos vienokios, bet ne kitokios savybės (Жичкина, 1999; (Шевченко, 2001).

Motyvacija kurti virtualią asmenybę ir kai kurie galimi “eksperimentavimo” rezultatai

Anksčiau minėti šiame darbe interneto erdvės ypatumai (ypač anonimiškumas) leidžia vartotojams manipuliuoti kuriamu įspūdžiu apie save, be to, šios galimybės yra daug platesnės negu realiame gyvenime. Pavyzdžiui, nematomumas įgalina keisti savo išvaizdą, atsiriboti nuo neverbalinių simbolių, beveik 100% manipuliuoti įspūdžiu apie save (Becker, 1997; Reid, 1994; cit. pagal Жичкина, Белинская, 1999). Čia žmogus neribojamas savo lyties, išvaizdos, socialinio statuso, profesijos, amžiaus, religinių, politinių pažiūrų ir panašiai. E. Belinskaja (2001) tai vadina galimybe “pabėgti iš savo kūno”, t.y. atsikratyti kartu ir jo fizinių savybių, ir statuso indikatorių (Белинская, 2001).

Kyla klausimas, kodėl žmones taip traukia galimybė “žaisti” su Aš? A. Žičkina ir E. Belinskaja (1999) teigia, kad eksperimentavimas su Aš internete tai yra grįžimas prie fundamentalaus klausimo psichologijoje – “realaus” ir “galimų” Aš, santykio tarp socialinių žmogaus vaidmenų ir Aš (self), parodomojo ir tikrojo Aš ir taip toliau (Жичкина, Белинская, 1999). Be to galima paminėti ir W.James mintį, jog žmogus turi tiek Aš, kiek žmonių mato jame asmenybę (Джемс, 1999). Taigi turim du pasaulius: realų socialinį, kuris yra griežtai struktūruotas ir riboja žmogaus galimybes save priskirti tam tikrai grupei (dėl lyties, amžiaus, tautybės, profesijos ir pan.) ir informacijos, neribotų galimybių pasaulį, kur vienintelė sąlyga egzistavimui- savo Aš pasirinkimas arba kūrimas ir atitinkamas savęs pristatymas. Tai galima padaryti dviem būdais:

Perkeliant realias socialinės asmenybės savybes į virtualią realybę (pilnai arba iš dalies), tai yra rekonstruojant socialinį identiškumą;

Naujai pažvelgus į savo veiklos vertybes ir nuostatas, tai yra rekonstruojant asmeninį identiškumą (Жичкина, Белинская, 1999).

Kiekvienam interneto vartotojui, ypač tam, kuris bendrauja interneto pagalba, vienaip ar kitaip tenka rinktis tarp ką tik išvardintų dviejų galimų asmenybės kūrimo būdų arba spręsti jų derinimo klausimą. Nuo šio sprendimo priklauso interneto vartotojo “gyvenimas” virtualioje erdvėje, o kadangi patyrimas virtualiame pasaulyje gali įtakoti realios asmenybės pasikeitimus, kiekvienam interneto vartotojui tai yra reikšminga užduotis. Pavyzdžiui, priklausymas tam tikrai telekonferencijos grupei gali patenkinti žmogaus priklausymo grupei ir pritarimo poreikius, o pagalba kitam žmogui, kuris į konferenciją kreipėsi pagalbos, gali įtakoti kompetentingos, padedančios kitam asmenybės tapsmą. Taip prisidedama prie teigiamos socialinės asmenybės formavimosi (Жичкина, Белинская, 1999).

Savęs pateikimo būdas internete priklauso nuo asmenybės ypatumų ir gali turėti ryšį su asmenybės tipu (žiūrėti 8-9 psl.) (Suler, 1996). Tik konkretaus asmens nuožiūra, ji/jis gali bendraudama (-s) internetu, pateikti visas realaus Aš savybes arba tyčia nuslėpti jas. Be to naudotojas gali iš dalies atitikti realybę, pristatant save interneto tinkle, t.y. pagražinti geriausius bruožus ir nuslėpti subjektyviai nepageidaujamus; dažnai pateikiamos tos savybės, kurių trūksta realiame pasaulyje, tačiau kuriomis yra žavimasi. Skirtingo tipo žmonės skirtingai bendrauja internetu: pavyzdžiui, narcisistai ir internete kalbės tobulumo, didingumo temomis, siekiant žavėjimosi, garbinimo bei “ypatingumo” jausmo, o mazochistinio tipo asmenybė kalbės apie savižudybę, savo “blogumą” ir panašiai (Suler, 1996).

Virtualios asmenybės kūrimas reiškia nepasitenkinimą tik viena arba keliomis realaus gyvenimo pusėmis (savybėmis) ir gali reikšti “svajonės išsipildymą”. Būtent todėl tokie populiarūs yra roliniai žaidimai Internete, kur galima patenkinti agresijos išreiškimo poreikį (vertinamą neigiamai realybėje), išreikšti pažiūras ir nuostatas, nepriimtinas verbalizuoti, parodyti nuslopintas realias Aš charakteristikas, patenkinti uždraustas seksualines fantazijas, norą kontroliuoti kitus, jais manipuliuoti (Suler, 1996; Young, 1997; Turkle, 1997). Tuomet kuriama virtuali asmenybė atspindi realius norus ir nepatenkintus norus.

Pagrindinė interneto savybė, dėl kurios dauguma ryžtasi kurti virtualią asmenybę yra anonimiškumas. Anonimiškumas reiškia tai, kad vartotojas, ką jis bedarytų internete, nebus nubaustas už savo “neįprastą” elgesį. Įdomu yra tai, kad anot J.Suler (1997), Internetu bendraujantys žmonės aukštai vertina anonimiškumą, tačiau nesiekia būti visiškai “beveidžiais”, be vardo, be Aš. Autorius mano, kad deviantinis (nukrypstantis nuo normos) elgesys internete yra protesto prieš visišką anonimiškumą forma, tai yra asmuo priešpastato save grupei ir tokiu būdu tampa jos “priešu”, tačiau nelieka nepastebėtas (“geriau būsiu “blogiukas”, negu būsiu “niekas” arba “kažkas neapibrėžto”) (Suler, 1997). Pagrindinės deviantinio elgesio formos internete yra įsilaužimas (hakeriai), informacijos slaptumo pažeidimai, difamacija (anonimiškas šmeižimas), kiberterrorizmas bei kompiuterinė pedofilija (Бондаренко, 2001).

E. Reid (1994) teigia, kad jei asmuo internete vis dėlto siekia visiško anonimiškumo, tai gali reikšti, kad asmenybę netenkina jos realios savybės, ypač tos, kurios neišreiškiamos arba yra nereikšmingos internete. O B. Becker (1997) išsako mintį, jog visiško anonimiškumo siekimas gali reikšti asmenybės norą visiškai atsisakyti nepageidaujamos realios socialinės asmenybės (cit. pagal Жичкина, Белинская, 1999).

Taigi, nepasitenkinimas realia asmenybe arba jos atskiromis savybėmis yra pagrindinė virtualios asmenybės kūrimo priežastis, tačiau yra ir kitų. Virtualios asmenybės kūrimas gali būti siejamas su daugiapusiškos realios asmenybės siekimu išreikšti kai kuriuos Aš ypatumus, kurių realybėje ji neturi galimybės išreikšti (Жичкина, Белинская, 1999). Pavyzdžiui, Sh.Turkle (1997) mano, kad daugybės virtualių asmenybių kūrimas ir jų keitimas atspindi šiuolaikiškos realios visuomenės asmenybių gausumo toleravimą ir net skatinimą. Akivaizdžiausias to pavyzdys yra “lyties pakeitimas” bendraujant internetu, tai yra savęs kaip priešingos lyties atstovo pateikimas.

“Lyties pakeitimas” arba manipuliavimas lytimi yra sąmoningas, laisvu noru pasirinkamas lyties slėpimas ar keitimas, naudojamas kaip viena strategijų bendraujant internetu (Olechnovič, 2003). Vyrai dažniau apsimeta moterimis, negu atvirkščiai. J. Suler (1996) mano, kad to priežastimi gali būti (Suler, 1996):

kultūriniai stereotipai, kurie neleidžia “moteriškoms” vyro savybėms pasireikšti realiame gyvenime;

toks “lyties pakeitimas” gali būti būdas atkreipti į save dėmesį, nes moteriai, kaip taisyklė, lengviau rasti pašnekovą internete;

strategija, naudojama vyro – moters santykių supratimui, kuris vėliau galėtų būti panaudotas santykių su priešingos lyties atstovais pagerinimui;

kai kuriuose interaktyviuose žaidimuose būti moterimi gali būti privalumas;

dėl sąmoningo ar pasąmoningo homoseksualumo jausmo;

dėl transseksualumo (noro pakeisti savo lytį) arba trasvestizmo (noro dėvėti priešingos lyties drabužius). Moterims “lyties pakeitimas” dažniausiai kompensuoja jėgos ir valdžios trūkumą realybėje.

Bendraujant tinkle, interneto vartotojai susiduria su dar viena fundamentalia psichologijoje problema, tai yra deindividualizavimo problemą. Remiantis P. Zimbardo (1969), deindividualizavimas tai yra numanomas, kompleksinis procesas, kurio metu iš anksto esančios tam tikros socialinės sąlygos skatina pasikeitimus, suvokiant save ir kitus, ir mažina paprastai slopinamo elgesio slenkstį. Tam tikroms sąlygoms esant (anonimiškumui, atsakomybės jausmui sumažėjus, neįprastai suvokiant laiką, pasikeitus suvokimui ir panašiai) “išlaisvinamas” toks elgesys, kuris yra už priimtų tinkamumo normų (cit. pagal Joinson, 2003). Pagal S. Prentice – Dunn and G. Rogers (1982) visoms šioms sąlygoms esant, žmogus susikoncentruoja į pradėtą užduotį/darbą, o kartu vyksta ir savireguliacijos sumažėjimas dėl sumažėjusios savimonės (cit. pagal Joinson, 2003). Akivaizdu, kaip teigia S. Kiesler (1984), kad bendravimas internetu daugelį šių sąlygų patenkina, ypač anonimiškumo, sumažina savireguliaciją ir savimonę (cit. pagal Joinson, 2003).

Apibendrinant žinias apie virtualią asmenybę, galima pažymėti, kad sąveika reali asmenybė – virtuali asmenybė gali turėti ir grįžtamąjį ryšį, kuomet jau virtuali asmenybė įtakoja realios asmenybės pasikeitimus, dažnai net teigiamai (Войскунский, 2001). A. Vojskunskij (2001) pateikia pavyzdžių, kada kuklūs, nepasitikintys savimi žmonės, žaisdami vaidmeninius žaidimus interneto erdvėje, jų eigoje įgyja aukštą socialinį statusą, ima palankiau save vertinti, nustoja bijoti bendravimo realiame gyvenime (Turkle, 1997). Tačiau dažnai žmonės, bendraujantys Internetu susiduria su pavojumi tapti priklausomais nuo Interneto.

Priklausomybė nuo interneto

Kitos, sinonimiškai I. Goldberg (1991) terminui “priklausomybė nuo interneto” naudojamos sąvokos yra K.Young “patologinis naudojimasis internetu” (pathalogical Internet use) ir neįveikiamo potraukio internetui sutrikimas (compulsive Internet disorder) (cit. pagal Davis, 1999). Visuotinai priimto priklausomybės nuo interneto termino apibrėžimo nėra, tačiau ją (priklausomybę) dažniausiai apibūdina kaip nuolatinį galvojimą apie naudojimąsi internetu, kuris trunka ilgą laiką, ir gali sukelti distresą, kaip taisyklė dėl nesugebėjimo kontroliuoti savęs (Mayo Foundation, 2000). Taip pat priklausomybė nuo interneto pasižymi nuolatiniu noru bėgti nuo realybės į virtulą bei ten praleisti kuo daugiau laiko. Priklausomybė nuo interneto, D. Greenfield (1996) tyrimo duomenimis gali sukelti tokią stiprią priklausomybę, kaip ir narkotikai, nors ši priklausomybė nėra fiziologinė, o psichologinė. Todėl daugumai pacientų internetas virsta tam tikru savitiksliu (bėgti nuo realaus gyvenimo problemų), kuris užima centrinę vietą jų gyvenime (Young, 1996).

Šiame darbe priklausomybė nuo interneto apibrėžiama, kaip psichologinės priklausomybės tipas, kuriai būdingas nuolatinis didėjantis poreikis būti internete ir įkyrios mintys apie veiklą tinkle, lydimos distreso simptomų, būnant atsijungus.

Skiriamos kelios specifinės priklausomybės nuo interneto rūšys (Davis, 1999; Young 1996):

seksas internete tai yra pornografinių paveiksliukų ir video vaizdelių persiuntinėjimas, intymūs pokalbiai realiu laiku, dažniausiai chat`o pagalba, dažnai lydimi masturbacijos (taip vadinamas kiberseksas);

bendravimas internetu tampa problema, kai virtualūs draugai visiškai pakeičia realius, susiduriama su virtualios neištikimybės atvejais;

žaidimai internetu lengvai prieinami ir garantuoja anonimiškumą, kas leidžia patenkinti agresijos išsiliejimo poreikį;

azartiniai žaidimai internetu tokie pat pavojingi kaip realūs žaidimai kazino, nes pralošiami realūs pinigai;

prekyba vertybiniais popieriais, aukcionai internete pavojingi, nes žmogus, siekdamas materialaus pelno ir rizikuodamas jį prarasti, nuolat patiria stresą;

Informacijos parsisiuntimas (downloading) yra toks priklausomybės tipas, kada žmogus leidžia daug laiko ieškodamas internete duomenų, kurie būtų jam naudingi, nors dažnai tai daro ir be tikslo. Dėl šios priežasties dažnai krenta darbingumas.

Labiausiai Internete priprantama prie pokalbių kanalų (35%), MUD's rolinių žaidimų ir kitų žaidimų internete (28%), telekonferencijų (15%), elektroninio pašto įkyraus tikrinimo (13%), tinklapių peržiūrinėjimo (7%) ir apie 2% yra priklausomi nuo informacijos persisiuntinėjimo (Young, 1997).

Klinikiniai tyrimai JAV parodė, kad priklausomybė nuo interrneto ypač būdinga turintiems techninį išsilavinimą 29 metų vyrams bei 43 metų moterims, bet nuo šio sutrikimo kenčia ir namų šeimininkės, neįgalieji, studentai, ir kt. (Interneto resursas, 2003).

Niekas nežino, kiek žmonių kenčia nuo priklausomybės nuo Interneto, tačiau jei įvertintume kitas priklausomybės formas (alkoholizmą, azartinius žaidimus, su kuriais dažnai gretinama priklausomybė nuo interneto), tai galima teigti, kad apie 5 - 10 procentų visų interneto vartotojų gali būti potencialūs “ligoniai” (Interneto resursas, 2003).

Priklausomų nuo interneto asmenų simptomatika bei diagnozavimo kriterijai

Psichologijos specialistai, tiriantys interneto poveikį asmenybei, visų pirma bandė išsiaiškinti, koks valandų, leidžiamų internete, skaičius leistų nustatyti priklausomybę nuo Interneto. Tačiau kaip parodė tyrimų duomenys, kurie yra labai prieštaringi, šito padaryti beveik neįmanoma (Morahan – Martin, Schumacher, 2000; Scherer, Bost, 1997; Griffiths, 1998; cit. pagal Joinson, 2003d). Vien tik labai didelis naudojimosi internetu laikas nėra patologijos rodiklis. Kaip pažymi R.A. Davis (2001), “sveikas” naudojimasis internetu yra nuosaikus ir tikslingas (internetu turi būti naudojamasi su tam tikru tikslu ir patariama baigti naudojimąsi internetu, kai tas tikslas yra pasiektas), normalus žmogus skiria realų bendravimą nuo virtualaus bei supranta, kad internetas yra tik pagalbinė priemonė (Davis, 2001).

Paskutiniame, ketvirtame, Diagnostikos statistinio žinyno leidinyje (DSM-IV) psichologinio arba psichiatrinio priklausomybės nuo kompiuterio/interneto/virtualios realybės apibrėžimo nėra. Priklausomybę nuo interneto galime bandyti diagnozuoti remiantis bet kokios priklausomybės simptomatika. Ypač ryški gali būti paralelė tarp priklausomybės nuo Interneto ir patologinio lošimo (Young, 1996; Suler, 1996). Tačiau kartu yra išskirta įvairiausių specifinių diagnostinių kriterijų, kurie leistų nustatyti, ar žmogus yra priklausomas nuo Interneto.

I. Goldberg (1996) pirmas pabandė išskirti priklausomybės nuo interneto kriterijus. Trijų arba daugiau kriterijų atitikimas liudija apie priklausomybės nuo interneto galimą diagnozavimą, jeigu tie kriterijai egzistuoja paskutinių 12 mėnesių (cit. pagal Suler, 1996):

Interneto toleravimas, pasireiškiantis:

(A)Poreikiu internete praleisti vis daugiau laiko siekiant malonumo;

(B)Ryškiais pojūčiais, kad internete praleidžiamo laiko kiekis yra permažas.

Užsisklendimas savyje (withdrowal), pasireiškiantis:

(A) atsitraukimo sindromo charakteristikomis:

(1) nutraukti arba sumažinti internete praleidžiamo laiko kiekį buvo nelengva arba tai užsitęsė;

(2) Du arba daugiau požymių, išsivystančių per kelias dienas arba mėnesius: po (1) kriterijaus:

(a) psichomotorinis sujaudinimas;

(b) nerimas;

(c) įkyrios mintys apie tai, kas vyksta internete;

(d) fantazijos arba sapnai apie internetą ;

(e) nesąmoningas arba sąmoningas "spausdinimas pirštais";

(3) (2) kriterijaus simptomai veikia kankinančiai ir pablogina socialinius, darbo įgūdžius bei veiklą kitose svarbiose gyvenimo sferose.

(B) tuo, kad interneto vartojimas, įsitraukimas į interneto veiklą, įtraukia vartotoją ir sumažina (palengvina) simptomus.

Poreikis internetui didėja ir buvimas tinkle užmima vis daugiau laiko.

Užsispyrimas ir troškimas būti internete bei nesėkmingos pastangos nutraukti arba kontroliuoti interneto vartojimą.

Daug laiko skiriama veiklai, susijusiai su interneto vartojimu ( knygų apie internetą pirkimas, naujų interneto puslapių ieškojimas, įvairios medžiagos atsisiuntimas, klasifikavimas, interneto tiekėjų paieška ir pan.).

Dėl interneto vartojimo iš vis atsisakoma arba ryškiai sumažėja svarbi socialinė, darbinė veikla. Tai apima ir asmeninį gyvenimą, seksualumą, mitybą.

Žmogus ir toliau tęsia veiklą internete, nors ŽINO, kad tai kelia prieš tai minėto kriterijuje išvardintas problemas. Prasideda kitos psichologinės problemos - miego sutrikimai, vėlavimas į susitikimus, darbą ir panašiai, negalėjimas atsikelti rytais, sunkumai šeimoje, atsisakymas įprastinių pareigų. Atsiranda jausmas, kad žmogus yra paliktas ir apleistas kitų.

K.S. Young (1997) pasiūlė savo priklausomybės nuo Interneto simptomatikos sistemą. Ji teigia, kad, jei žmogus į keturis ir daugiau klausimų atsakė teigiamai, jam gali būti diagnozuotas neįveikiamo potraukio Internetui sutrikimas (tiesa, visi simptomai turi pasireikšti bent vienerius metus) (cit. pagal Suler, 1996):

Ar jautiesi "įtrauktas" interneto (galvoji apie buvusią veiklą Internete ir lauki naujos Internet sesijos)?

Ar jauti poreikį būti internete vis ilgiau siekiant gauti malonumą?

Ar jau keletą kartų bandei kontroliuoti, mažinti arba mesti iš vis naudojimąsi internetu?

Ar jautiesi pavargęs, depresiškas, be nuotaikos, ar susierzini bandydamas nutraukti interneto vartojimą arba mesti iš viso?

Ar užsibūni internete ilgiau nei planavai prisijungdamas?

Ar rizikuoji netekti svarbaus ryšio, darbo, išsilavinimo arba karjeros galimybių dėl pripratimo prie interneto?

Ar melavai šeimos nariams, psichoterapeutui ar kitiems, stengdamasis paslėpti savo potraukį internetui?

Ar naudoji inetrnetą kaip būdą pabėgti nuo problemų arba nuo bejėgiškumo jausmo, kaltės, nerimo, depresijos?

Kitų autorių nurodomi simptomai, kurių buvimas gali reikšti “polinkį” į priklausomybę nuo interneto (Suler, 1996), tai yra:

Esminiai pasikeitimai gyvenime, siekiant leisti kuo daugiau laiko Interneto tinkle;

Bendras fizinio aktyvumo sumažėjimas;

Sveikatos problemų nepaisymas dėl veiklos Internete;

Svarbesnių gyvenimo darbų vengimas dėl laiko interneto tinkle;

Miego trūkumas arba pasikeitimai miegojimo cikle dėl buvimo internete;

Socializacijos lygio sumažėjimas, dėl kurio netenkama draugų;

Bendravimo su šeima ir draugais apribojimas iki minimumo;

Atsisakymas praleisti ilgesnį laiką ne interneto erdvėje;

Troškimas praleisti daugiau laiko prie kompiuterio;

Darbo ir asmeninių įsipareigojimų nepaisymas (Suler, 1996).

Apibendrinant, galima pasakyti, kad diagnozuoti priklausomybę nuo interneto nėra lengva užduotis, kadangi kiekvienas žmogus yra unikalus. M. Griffiths (2000a) teigia, kad patologinis naudojimasis internetu gali būti apspręstas vartotojo socialinės izoliacijos arba kitokių problemų. Todėl kartais užtenka sužinoti tik valandų, leidžiamų internete skaičių, o kartais reikia labai išsamaus asmenybės tyrimo, kurio metu galima išsiaiškinti pirminę problemą, kuri lėmė žmogaus norą bendrauti internete, o ne realybėje (cit. pagal Joinson, 2003).

Patologinio naudojimosi internetu mechanizmai

Kaip matėme, kriterijų, aprašančių priklausomybę nuo interneto yra gausu. Kitaip yra su modeliais, aiškinančiais, kodėl naudojimasis internetu yra toks patrauklus. K.S. Young (1997) mano, kad paties interneto trys specifinės savybės, o būtent anonimiškumas, patogumas ir galimybė pabėgti nuo kasdienybės, savaime yra potencialiai pavojingos, nes didina tikimybę priprasti prie naudojimosi internetu (cit. pagal Joinson, 2003). K.S. Young (1997) tyrimų duomenimis 86% tiriamųjų, priklausomų nuo interneto, labiausiai vertina anonimiškumą, 63% - prieinamumą, 58% - saugumą ir 37% - paprastą naudojimą (Жичкина, 1999). Taigi galime sakyti, kad tik kai kurie interneto aspektai gali būti ypatingai patrauklūs kai kuriems žmonėms. Remiantis taip vadinamu trigubo A modeliu (Cooper, 1998; cit. pagal Joinson, 2003), priklausomybę nuo sekso internetu lemia šios interneto savybės: lengvas prieinamumas (Access), priimtina kaina (Affordability) ir anonimiškumas (Anonimity). Tačiau šie du ir kiti panašūs modeliai yra kritikuojami, kadangi yra sąlygojami interneto technologijos ypatumų ir neskiria dėmesio interneto vartotojo įtakai priklausomybės susiformavime. Todėl tokių modelių nepakanka, kad galima būtų paaiškinti kodėl internetas taip traukia.

R. A. Davis (2001) pasiūlė naują modelį, galintį paaiškinti priklausomybę nuo interneto. Savo darbe jis naudoja patologinio naudojimosi internetu (PNI) sąvoką, teigdamas, kad tokio probleminio elgesio negalima vadinti priklausomybe (addiction), nes jis nesukelia fiziologinės priklausomybės (Davis, 2001).

Visų pirma R.A. Davis (2001) siūlo skirti du skirtingus PNI tipus: specifinį ir apibendrintą. Nuo specifinio PNI kenčia žmonės, kurie patologiškai naudojasi viena kuria nors specifine interneto teikiama galimybe (seksu interneto tinkle, pornografinių tinklapių lankymu, aukcionais internete, azartiniais žaidimais interneto tinkle ir pan.). Tokiam žmogui kitų interneto galimų funkcijų nebereikia. Galima teigti, kad tokio žmogaus priklausomybė egzistuotų ir internetui nesant (jis skaitytų “vyriškus” žurnalus, žiūrinėtų juose pornografines nuotraukas, dalyvautų aukcionuose realiai, praloštų pinigų realiuose kazino). Apibendrinto PNI žmonės perdėtai naudojasi internetu kaip visuma, tai yra supranta internetą kaip tam tikrą socialinę erdvę. Tai yra pokalbių kambarių lankytojai, elektroninio paštas “patologiniai” tikrintojai, betiksliai “narpliojantys” interneto tinkle vartotojai. Manoma, kad tai siejama su žmonėms būdingu socialinio kontakto poreikiu, kuris yra pastiprinamas vartotojui esant interneto erdvėje (Davis, 2001). Tai yra apibendrintas PNI yra tiesioginė socialinės izoliacijos pasekmė, o internetas šiuo atveju yra tarsi postūmis, kuris paverčia nežymią psichopatologiją (pvz. vienišumą) patologiniu naudojimusi internetu (cit. pagal Joinson, 2003).

R.A. Davis (2001) kritikuoja savo kolegas, kurie kurdami PNI modelius remiasi tik emocinių (jaučiamas diskomfortas atsijungus nuo interneto) arba elgesio (miego sutrikimai) simptomų aprašymais ir neatsižvelgia į kognityvinius PNI simptomus (netinkamas mintis apie internetą ir Aš jame), kurie gali būti svarbesni PNI susiformavimui. Kaip pavyzdį, R.A. Davis (2001) pateikia kognityvų depresijos aiškinimą. Remiantis kognityviomis teorijomis, prieš depresijos simptomų atsiradimą asmenys linkę giliai mąstyti apie save, viduje išgyvena drovumą, žemą savęs vertinimą ir savigarbą bei jaučia socialinį nerimą. R.A. Davis (2001) mano, kad asmens mintys gali būti svarbios ir PNI simptomų pasireiškimui (cit. pagal Joinson, 2003). Savo modelį R.A. Davis (2001) pavadino kognityviu – elgesio modeliu (cognitive – behavioral approach). Remiantis šiuo modeliu, PNI yra nulemtas probleminių kognicijų (iškraipytų minčių arba mąstymo procesų), vykstančių kartu su elgesio, sustiprinančiu arba palaikančiu neadekvatų atsaką, pasireiškimu.

Aiškindamas PNI, R.A. Davis (2001) vadovaujasi “diathesis – stress” požiūriu, kuriuo remiantis nukrypstantis nuo normos elgesys yra žmogaus įgimtų predispozicijų (diathesis) ir gyvenimo įvykių, tai yra išorinių jėgų (stress) sąveikos rezultatas. R.A. Davis (2001) PNI modelyje asmens predispozicija tam tikrai psichopatologijai yra depresija, socialinis nerimastingumas, priklausomybė nuo cheminių medžiagų (substance dependance) ir kiti veiksniai. Visi šie veiksniai vadinami distaliniais (distal) stimulais ir yra būtini, kad PNI simptomai galėtų pasireikšti, tačiau vien jų nepakanka. O išorinės jėgos, lemiančios PNI simptomų pasireiškimą (stress) šiame modelyje yra pirmas susipažinimas su internetu arba viena atskira jo galimybe (pirmas apsilankymas pokalbių svetainėje, pirmas pornografinių paveiksliukų persisiuntinėjimas ir panašiai). Šis stimulas taip pat yra distalinis ir būtinas, tačiau nepakankamas PNI simptomatikos pasireiškimui. Pirmą kartą susipažįstant su internetu arba atskira jo galimybe svarbiau yra pastiprinimas, kurį vartotojas gauna po šio įvykio: jeigu įspūdžiai yra teigiami, individas pastiprinamas tęsti tokią veiklą. Tokiu būdu atsiranda tendencija kartoti veiklą dažniau, kad būtų pasiektas toks pat pirminis teigiamas atsakas. Toks operantinis sąlygojimas tęsiasi tol, kol asmuo pradeda pastoviai ieškoti naujų interneto galimybių, bandydamas pasiekti pirminį pasitenkinimo lygį, tai yra gauti tokių pat teigiamų įspūdžių, kaip susipažinimo su internetu metu.

Grįžkime prie pagrindinės R.A. Davis (2001) siūlomo modelio sąvokos, netinkamų, probleminių (maladaptive) kognicijų. Tokios kognicijos pakankamos PNI simptomų pasireiškimui, jos vadinamos proksimaliniais stimulais ir gali būti sąlygiškai padalintos į du potipius: (1)“mintys apie save” ir (2)“mintys apie pasaulį”. Žmonėms, kurie daugiau galvoja apie save internete, būdingi gilūs apmąstymai apie savo vietą internete (rumination), tai yra nuolatinis galvojimas apie naudojimąsi internetu ir su juo siejamomis problemomis; tokių apmąstymų negali išblaškyti kiti gyvenimo įvykiai. Tokių individų PNI bus sunkesnės formos ir tęsis ilgiau. S. Nolen – Hoeksema (1991) mano, kad tokie apmąstymai palaiko arba apsunkina psichopatologiją, kadangi iš dalies įsiterpia į elgesį ir į tarpasmeninių problemų sprendimą (cit. pagal Davis, 2001).

Nukreipti į save neigiami apmąstymai (nepasitikėjimas savimi, žemas Aš – efektyvumas ir savęs vertinimas) verčia individą prisiminti, kad interneto dėka jis gali pasijausti kitaip, daug geriau. Pavyzdžiui, individas, susikūręs neigiamą savęs vaizdą, naudodamasis internetu, gauna teigiamų vertinimų iš kitų, bei jaučiasi saugus, būdamas “blogiuku”. Visa tai pastiprina žmogų ir tokiu būdu palaikomas PNI ciklas (žiūrėti schemą).

Schema: Kognityvus – elgesinis patologinio naudojimosi internetu modelis

Antro potipio kognicijos, tai yra mintys apie pasaulį, pasireiškia tuo, kad individas yra linkęs apibendrinti pavienius, konkrečius įvykius iki globalinio masto. Pavyzdžiui, tokios mintys tai yra: “internetas yra vienintelė vieta, kur aš esu gerbiamas”, “niekas nemėgsta manęs off – line”, “internetas – mano vienintelis draugas” ir t.t. (Davis, 2001).

Visos šios mintys, tiek pirmo, tiek antro potipių, automatiškai “įsijungia”, kai tik žmogų veikia bet koks, sietinas su interneto naudojimu, stimulas (bet kokia interneto galimybė arba priemonė). Tai yra, asmuo, įeinantis į pokalbių svetainę, automatiškai aktyvuoja netinkamą mąstymą, o tokio mąstymo rezultatas – specifinis arba apibendrintas patologinis naudojimasis internetu (Davis, 2001).

Šiuo metu priklausomybės nuo interneto (arba PNI) fenomenas yra plačiai tiriamas. Ir tai yra suprantama, kadangi interneto erdvė yra nauja socialinė visuomenė, kuri realiai gali paveikti interneto vartotojo elgesį, savybes, nuostatas, vertybes ir panašiai, ir tokiu būdu tam tikru laipsniu įtakoja asmenybės formavimąsi.

Šiuo tyrimu pamėginsime atskleisti priklausomybės nuo interneto reiškinio paplitimą, bendras bendravimo internetu tendencijas, nustatyti galimas sąsajas su požiūriais į bendravimą internetu ir virtualios asmenybės kūrimu, atskleisti bendravimo internetu būdus ir tikslus. Mėginsime patikrinti hipotezę, jog priklausomas nuo interneto asmuo virtualioje realybėje kuria virtualią asmenybę, kuri atspindi jo vienokį ar kitokį nepasitenkinimą realybe, taigi, nurodo į neigiamo realaus Aš susiformavimą arba jo tam tikras puses (žemą savęs vertinimą). Taip pat bus bandoma išsiaiškinti kokiais psichologiniais ypatumais pasižymi asmuo, priklausomas nuo bendravimo internetu.

Metodika

Tyrimo tikslams pasiekti buvo pasirinkta aprašomoji strategija. Reiškinio paplitimui bei kitoms tendencijoms nustatyti buvo sukurta dviejų dalių anketa (žiūrėti priedą). Ji taip pat buvo skirta tiriamųjų atrankai: jos dėka buvo atrenkami priklausomi nuo interneto asmenys. Deklaruojamas tyrimo tikslas, kuris buvo atskleidžiamas dalyviams – Lietuvos interneto vartotojų, bendraujančių internetu ypatumai. Tikrieji tyrimo tikslai neatskleidžiami tam, kad tiriamųjų atsakymai nebūtų įtakoti socialinio pageidaujamumo efekto, jie buvo atskleisti tik po tyrimo pabaigos. Dalyviams yra garantuotas visiškas konfidencialumas.

Pirmąją anketos dalį sudaro 15 klausimų apie bendravimo internete įgūdžius, naudojimosi internetu trukmę (stažą), virtualius pomėgius (bendravimas, žaidimai, informacijos siuntimas ir pan.), virtualius draugus bei prašoma apibūdinti savo realią ir virtualią asmenybę penkiais būdvardžiais. Paskutiniu klausimu buvo siekiama išsiaiškinti, ar žmogus apskritai yra linkęs kurti virtualią asmenybę, ar tiesiog mėgina išlaikyti visus savo realios asmenybės bruožus (tiek teigiamus, tiek neigiamus) virtualioje erdvėje. Taip buvo tikrinama hipotezė, jog ne visi asmenys, bendraujantys internetu linkę kurti virtualią asmenybę (Жичкина, 1999).

Visi tiriamieji buvo prašomi užpildyti antrą anketos dalį. Antrą anketos dalis – tai išverstas K.S. Young “Priklausomybės nuo interneto testas”, kurį nemokamai galima užpildyti internete. Testą sudaro 20 klausimų, kurių kiekvieną reikia įvertinti penkių balų skalėje: labai retai, retai, kartais, dažnai, labai dažnai. Taip pat tiriamieji gali pasirinkti atsakymo variantą “man tai nesvarbu”, jeigu nėra susidūrę su pateikiama situacija arba klausimu. Tiriamųjų buvo prašoma nurodyti savo lytį bei amžių.

Iš viso tyrime dalyvavo 40 tiriamųjų, kurių vidutinis amžius yra 21 metai (jauniausiam tiriamajam yra 16, vyriausiam – 28; 1 tiriamasis amžiaus nenurodė). Iš jų 14 vyrų ir 25 moterų (1 tiriamasis lyties nenurodė). Anketa buvo platinama per internetą, asmeniškai prašant interneto vartotojų, besinaudojančių ICQ ir ODIGO programomis, sudalyvauti tyrime. Tokie tiriamieji buvo atrenkami pagal du kriterijus, kuriuos galima buvo sužinoti iš jų viešai paskelbtos internete asmeninės informacijos. Tie kriterijai yra: gyvenvietė – Lietuva ir lietuvių kalbos mokėjimas, kadangi anketa sukurta lietuvių kalba. Taip pat įvairių forumų virtualiose skelbimų lentose buvo paliktas pranešimas apie atliekamą “bendravimo internete” tyrimą. Visi pageidaujantieji galėjo sudalyvauti tyrime. Tokių žmonių buvo didžioji dalis (23 dalyviai). Taip pat buvo žmonių, kurie atsitiktinai, per kitų žmonių rekomendaciją patys susirasdavo anketą arba prašydavo siųsti anketą pildymui. Tiriamųjų amžius, lytis, socialinė padėtis ar tautybė nebuvo ribojami. Su bendrais tyrimo rezultatais nurodžiusieji kontaktinę informaciją gali susipažinti tik po tyrimo pabaigos.

Po pirmojo tyrimo etapo (anketos užpildymo) visi tiriamieji buvo sąlygiškai padalinti į dvi grupes: “interneto vartotojų” ir “interneto gyventojų”. Interneto vartotojai – tokie asmenys, kurie dažniausiai naudojasi internetu pažinimo tikslais arba bendravimui su galimybe atsakyti vėliau (elektroninis paštas) bei besižymi ne daugiau kaip dviem priklausomybės nuo interneto požymiais (mažiau negu 50 balų pagal K.S. Young klausimyną). “Interneto gyventojai” – tai žmonės, kurie daug ir dažnai bendrauja internetu (tiek realiu laiku (chat’ai), tiek su galimybe atsakyti vėliau (elektroninis paštas) bei pasižymi bent trimis priklausomybės nuo interneto požymiais (daugiau negu 50 balų pagal K.S. Young klausimyną). Tačiau nė vieno iš tiriamųjų negalima priskirti priklausomų nuo interneto grupei, kadangi nė vienas jų nepasižymi visais reikiamais PNI nustatymui kriterijais ir simptomais.

Antrajame tyrimo etape dalyvavo 3 tiriamieji (1 vaikinas ir dvi merginos), priskirti “interneto gyventojų” grupei ir surinkę daugiausiai balų pagal K.S. Young klausimyną. Jų tyrimui buvo panaudotos tokios metodikos: G. Valicko išverstas S.R. Pantelejevo ir V.V. Stolino “Santykio su savimi tyrimas” (tiriamieji turėjo įvertinti 110 teiginių atsakymu “taip” arba “ne”), pretenzijų lygio tyrimas (buvo pateikiamas 12 skirtingo sunkumo užduočių), projekcinė piešimo metodika “Namas, medis ir žmogus” (prašoma nupiešti 3 išvardintus objektus), kaip pagalbinės priemonės buvo naudojama išversta “Požiūrio į internetą neužbaigtų sakinių metodika” (tiriamieji turėjo pabaigti sakinius) bei nestandartizuotas pokalbis (vyko laisvas pokalbis, rekonstruojant tiriamųjų gyvenimą Ržičian autoportreto metodikos pagalba).

Kiekybiniai tyrimo duomenys buvo apdorojami SPSS programa.

Rezultatai ir jų aptarimas

Iš visų 40 tyrime dalyvavusių žmonių tik 34% yra vyrai ir 66% - moterys. Tai prieštarauja interneto tyrėjų nurodomam santykio tarp vyrų ir moterų internete skaičiui (Greenfield, 1996). Tai galima paaiškinti tuo, kad moterys dažniau sutinka dalyvauti apklausose ar kitaip padėti į jas besikreipiančiam žmogui, nes kaip teigia Wallace (1999) moterys yra labiau orientuotos į tarpasmeninius santykius, negu vyrai. Kai tuo metu vyrai yra labiau linkę padėti situacijose, reikalaujančiose techninių žinių ir patirties. Be to galima teigti, kad tarp bendraujančių internetu moterų yra daugiau – vyrai, kalbėdami internetu tuo pat metu daro ir kitus dalykus (siunčiasi informaciją, failus, dirba ir panašiai). 90% tiriamųjų naudojasi internetu daugiau nei metai.

“Interneto gyventojų” grupę sudarė 30% visų apklaustųjų (12 žmonių). Toliau tyrime šią tiriamųjų grupę sąlygiškai vadinsime eksperimentine, o “interneto vartotojų” grupę – kontroline. Lyginant eksperimentinės ir kontrolinės grupių valandų, leidžiamų bendraujant internetu, vidurkius, buvo gautas statistiškai reikšmingas skirtumas. Išryškėjo tendencija, jog eksperimentinės grupės tiriamieji faktiškai leidžia internete dvigubai daugiau laiko, negu kontrolinės grupės nariai (vidutiniškai 23 ir 11 valandų per savaitę atitinkamai). Tačiau vienareikšmiškų išvadų daryti negalima, kadangi kontrolinėje grupėje buvo žmonių, kurie bendrauja internetu daug daugiau, negu eksperimentinės grupės nariai (pavyzdžiui 30 valandų kontrolinėje grupėje ir 5 valandos eksperimentinėje grupėje).

Psichologų, tiriančių žmogaus elgesį internete, buvo padaryta daug bandymų nustatyti “normą”, t.y. tą naudojimosi internetu valandų skaičių, kuris būtų slenkstis “nenormalumo” nustatymui. Tyrimų duomenys šioje srityje yra gana prieštaraujantys. V.Brenner (1997) nurodo, kad vidutiniškai internetu naudojamasi 19 valandų per savaitę, tuo metu kai K.Scherer (1997) minimas skaičius yra 11 valandų per savaitę (cit. pagal Joinson, 2003). Kiti autoriai (Martin and Schumaker, 1997; Anderson, 1997) nurodo dar mažesnius interneto vartojimo kiekius: 8,5 ir 9,5 valandų per savaitę atitinkamai (cit. pagal Joinson, 2003). R.A. Davis (2001) pabrėžia, kad vien tik per didelis naudojimosi internetu laikas nėra patologijos rodiklis – sveikas naudojimasis internetu yra nuosaikus ir tikslingas tikslingas (internetu turi būti naudojamasi su tam tikru tikslu ir patariama baigti naudojimąsi internetu, kai tas tikslas yra pasiektas), normalus žmogus skiria realų bendravimą nuo virtualaus bei supranta, kad internetas yra tik pagalbinė priemonė (Davis, 2001). Beje, eksperimentinėje grupėje nė vienas tiriamasis nenurodė, kad dažniausiai naudojasi internetu su konkrečiu tikslu ir baigia naudojimąsi, kai tik tikslas pasiektas.

Pagal K.S. Young klausimyną eksperimentinė ir kontrolinė grupės vidutiniškai surinko atitinkamai 57 ir 33 balus. O tai reiškia, kad “interneto gyventojų grupė” pasižymi tokiomis charakteristikomis, kuriomis nepasižymi “interneto vartotojai” arba pasižymi jomis daugiau. Šios charakteristikos yra: interneto toleravimas (poreikis internete išbūti kaskart daugiau laiko, siekiant malonumo arba ryškus pojūtis, kad internete leidžiamo laiko yra per maža), užsisklendimas savyje (withdrowal), kuris reiškiasi tuo, kad nutraukti arba sumažinti internete praleidžiamo laiko kiekį būna nelengva bei pasižymi dviem arba daugiau požymių tokių kaip psichomotorinis sujaudinimas, nerimas, įkyrios mintys apie tai, kas vyksta internete, fantazijos arba sapnai apie internetą, nesąmoningas arba sąmoningas "spausdinimas pirštais". Įsitraukimas į interneto veiklą sumažina simptomus.

A. Žičkina (1999) teigia, kad skirtingi žmonės turi nevienodą polinkį kurti virtualią asmenybę interneto erdvėje, net jeigu naudojasi juo tik bendravimo tikslais. Tai patvirtina ir šio tyrimo rezultatai.Tyrimo metu buvo patvirtinta hipotezė, jog ne visi internetu besinaudojantys ir bendraujantys internetu asmenys kuria virtualią (- ias) asmenybę (- es). Iš visų tiriamųjų tik 37,5% nurodė, kad turi pastovią virtualią asmenybę arba yra kada nors eksperimentavę su Aš internete. Iš bendraujančių internetu tik 45% kuria virtualią asmenybę, kuri iš dalies neatitinka arba visai neatitinka realios asmenybės (A.Žičkina tyrimų duomenimis tokių žmonių yra 37%). Tyrimu nebuvo siekiama išsiaiškinti, kokios yra nenoro kurti virtualią asmenybę priežastys.

Hipotezė, jog valandų, leidžiamų bendraujant internetu, skaičius gali būti faktorius, leidžiantis numatyti virtualios asmenybės kūrimą, buvo atmesta. Tačiau gauti duomenys leidžia teigti, kad kuo daugiau žmogus jaučiasi “įtrauktas“ interneto, kuo daugiau atitinka priklausomybės nuo interneto kriterijus, t.y. kuo daugiau surenka balų iš K.S. Young klausimyno, tuo didesnė tikimybė, jog tas žmogus kuria virtualią asmenybę arba kelias jų (gautas statistiškai reikšmingas skirtumas). Tai galima aiškinti R.A. Davis PNI modeliu, kuriuo remiantis PNI simptomų pasireiškimui būtina sąlyga yra įgimta arba įgyta predistozicija priklausomybei (Davis, 2001). Jeigu tokia predistozicija laikyti interneto vartotojo neadekvatų savęs vertinimą (o N. Čiudovos (2002) tyrimų duomenimis, 95% “interneto gyventojų” turi problemų suvokiant savąjį Aš), tai galima kelti hipotezę, kad būtent šis faktorius verčia interneto vartotoją kurti virtualią asmenybę arba kelias jų, siekiant labiau atitiktų idealųjį Aš. Tačiau ši hipotezė reikalauja išsamesnio patikrinimo vėlesniuose tyrimuose.

Taip pat buvo analizuojami duomenys, kur tiriamųjų buvo prašoma nurodyti, kuria interneto funkcija (informacine – pažintine, pramogine – žaidybine arba komunikacine) jie dažniausiai naudojasi. Tik vienas tiriamasis pirmenybę teikia žaidimams internetu. Tai galima paaiškinti tuo, kad tiriamųjų atranka labiau vyko tokių interneto galimybių pagalba, kurios savaime numato interneto vartotojo bendravimą internetu (ICQ programa, forumai). Tačiau tik 20 žmonių (50%) tiriamųjų teikė pirmenybę bendravimui internetu (tiek bendravimui realiu laiku, tiek bendravimui su galimybe atsakyti vėliau). Atitinkamai 19 žmonių teikė pirmenybę informacinei – pažintinei interneto galimybei. Pastebėta tokia tendencija: asmenys, teikiantys pirmenybę bendravimui internetu, ypač realiu laiku, kuria virtualią asmenybę dažniau, nei informacijos internete skaitytojai ir siuntėjai, tačiau statistiškai reikšmingo skirtumo nebuvo rasta. Be to asmenys, kurie internetu naudojasi bendravimo tikslais, labiau linkę priprasti prie naudojimusi internetu bei leidžia internete daugiau laiko (gautas statistiškai reikšmingas skirtumas).

Analizuojant visų tyrime dalyvavusių žmonių “Priklausomybės nuo interneto” testo rezultatus, kurių bendras vidurkis yra 40 balų, galima išskirti dažniausiai pasitaikančius imtyje priklausomybės nuo interneto kriterijus: nuolatinis elektroninio pašto tikrinimas, namų ruošos darbų atidėliojimas, siekiant praleisti daugiau laiko internete, nesugebėjimas kontroliuoti laiko internete (iškraipytas laiko suvokimas), nesėkmingos pastangos mažinti laiką, skiriamą bendravimui internetu (žiūrėti pav. 1). Šie duomenys patvirtina I. Goldberg (1999) ir J.Suler (1996) minimus labiausiai paplitusius priklausomybės nuo interneto simptomus (cit. pagal Suler, 1996).

Pav. 1: “Interneto vartotojų” ir “interneto gyventojų” kiekvieno klausimo pasirinkimų vidurkis (balais): statistiškai reikšmingas skirtumas tarp pasirinkimų eksperimentinėje ir kontrolinėje grupėse buvo gauti lyginant antrą, ketvirtą – aštuntą, dešimtą – keturioliktą, šešioliktą, devynioliktą bei dvidešimtą klausimus (p<0,05).

Priešingai, nei teigia J. Suler (1996), tarpasmeniniuose santykiuose tiriamieji daugumoje (net priskirti “interneto gyventojų” grupei, kuriems labiausiai būdingi PNI simptomai), teikia pirmenybę realiems santykiams bei prisipažįsta, jog virtualių santykių buvimas trukdo realiam bendravimui. Tai galima sieti su N. Čiudovos (2002) tyrimo rezultatais, kuriais remiantis 32,5% “interneto gyventojų” pasižymi aukštu vienišumo jausmo išgyvenimu, o tai reiškia, kad turėdami pasirinkimą tarp realaus ir virtualaus bendravimo, jie verčiau pasirenka būtent realius santykius (Чудова, 2002). Taip pat tiriamieji retai slepia nuo savo artimųjų, kiek laiko praleidžia internete ir nevengia kalbėti apie veiklą interneto tinkle. Tai galima paaiškinti tuo, kad mūsų visuomenėje internetas paprastai yra vertinamas kaip vien teigiamas įrankis, padedantis visų pirma dirbti ir mokytis, tobulinti save, ypač šios nuomonės laikosi vyresnio amžiaus žmonės, kurie patys kompiuteriu nesinaudoja (pavyzdžiui, tėvai). Todėl vaikams nėra reikalo slėpti, kiek laiko, jie praleidžia internete – jie tiesiog sako, kad jie “mokosi”.

Psichologai, tiriantys asmenybę internete, pažymi, kad prie interneto pripranta dažniausiai vidutinio amžiaus žmonės, turintys techninį išsilavinimą bei paaugliai, pradedantys naudotis internetu mokymosi tikslais (Войскунский, 2001). Kadangi dauguma tiriamųjų buvo apytikriai vienodo amžiaus (apie 21 metai), statistiškai reikšmingo skirtumo tarp tiriamųjų amžiaus ir priklausomybės nuo interneto nebuvo rasta. Tačiau akivaizdu, kad visi jaunesnio amžiaus tyrimo dalyviai (16 ir 18 metų) pateko į eksperimentinę grupę. Tarp tokių tiriamųjų buvo trys asmenys, kurie sutiko dalyvauti antrajame tyrimo etape, kuris padėtų tiksliau ištirti “interneto gyventojų” ypatumus.

Visi trys tiriamieji (vienas vaikinas ir dvi merginos) yra vienodo amžiaus, 18 metų, ką tik baigę vidurinę mokyklą, belaukiantys egzaminų rezultatų. Taip pat visiems jiems bendra yra tai, kad visi jie skiria daug laiko kompiuterio ir interneto naudojimui, tiek darbo ir mokslo, tiek bendravimo tikslais. Be to sutikę dalyvauti antrajame tyrimo etape interneto vartotojai, patvirtina psichologų, tiriančių interneto poveikį žmogaus asmenybei, literatūroje minimus duomenis, jog dažniausiai prie interneto pripranta techninį išsilavinimą turintys žmonės (Войскунский, 2001). Šie tiriamieji dar neturi techninio išsilavinimo, tačiau šiuo metu svajoja įstoti į universitetą ir gauti būtent techninį išsilavinimą. Be to dvi tyrimo dalyvės jau šiuo metu dirba kompiuterių priežiūros srityje. Pagal K.S. Young “Priklausomybės nuo interneto” klausimyną visi trys tiriamieji buvo įvertinti aukščiausiais balais (po 64 balus). Atrodytų, kad visi jie yra panašūs, tačiau tai nėra visiškai teisinga.

Pokalbio metu paaiškėjo, kad visi trys tiriamieji yra skirtingos asmenybės, o jų užpildyti klausimynai tai tik patvirtina. Be to skiriasi ir tiriamųjų bendravimui internetu skiriamų valandų skaičius, jų kuriamos virtualios asmenybės. Pastarasis kriterijus (virtualios asmenybės kūrimas) buvo esminis, atrenkant antrojo etapo dalyvius: vienas jų neturi virtualios asmenybės arba ji visiškai atitinka jo realią asmenybę (toliau tekste Maksimas), antrasis – “žaidžia” su savo asmenybe arba kuria visiškai naujas, neatitinkančias realybės 100% asmenybes (Marija), trečiosios dalyvės interneto erdvėje kuriama virtuali asmenybė išplečia jos realios asmenybės ribas, suteikia galimybių daryti ir sakyti tai, ko realioje tikrovėje ji dėl visuomenės ribotumų ir stereotipinio mąstymo padaryti negali (Simona). Tyrimo dalyvių vardai jų prašymu yra pakeisti, užtikrinant tiriamųjų anonimiškumą.

Atvejo analizė 1, Maksimas, 18 metų

Pokalbio metu paaiškėjo, kad Maksimas yra labai patyręs kompiuterio ir interneto vartotojas – kompiuteris jo namuose atsirado, kai jam buvo aštuoneri, dvylikos pradėjo programuoti, keturiolikos kūrė dirbtinį intelektą (beje, sukūrė paprasčiausią bendravimo programą) ir šiuo metu nori įstoti į “matematikos ir informatikos” specialybę. Taigi, kompiuteris jo gyvenime užima reikšmingą vietą, tačiau kaip teigia pats tiriamasis “internetas mano gyvenime tėra instrumentas, kurio pagalba aš rašau, kalbu, dirbu, mąstau, gyvenu ir panašiai”. Pokalbio metu Maksimas noriai kalbėjo (kalba nerišli, tiriamasis mikčiojo), į klausimus atsakinėjo išsamiai ir išplėstai bei sudarė įdomaus pašnekovo įspūdį. Su didžiausiu įkvėpimu tiriamasis kalbėjo apie ateities kompiuterių galimybes, apytikriai nurodė, kada bus sukurtas dirbtinis intelektas, savo ateitį siejo būtent su šiuo atradimu. Apskritai, tiriamąjį galima priskirti prie tų interneto gyventojų, kurie supranta interneto technologiją “giliau”, priskiria jo erdvei realybės charakteristikas, žmones internete laiko tokiais pat realiais kaip realius. Tokį pomėgį šiuolaikinėms technologijoms galėjo lemti tai, kad tiriamasis dešimties metų ėmė skaityti fantastikos žanro knygas, kuriomis žavisi iki šiol. Anot J. Suler (1996) perdėtas domėjimasis internetu (knygų skaitymas, informacijos apie pačią interneto technologiją nuolatinis ieškojimas ir pan.) yra vienas iš rečiau pasitaikančių priklausomybės nuo interneto simptomų (Suler, 1996). Tiriamojo “Priklausomybės nuo interneto” testo įvertinimai yra labai aukšti pagal nesugebėjimą kontroliuoti laiko internete, darbo rezultatų ir santykių su reikšmingais žmonėmis pablogėjimo dėl veiklos internete, taip pat reiškiasi distreso simptomai (nerimas, irzlumas), kai trukdoma veiklai internete: “aš jaučiuosi “įtrauktas” interneto veiklos… tai tarsi proto atsijungimas , jo nukreipimas į kitą realybę ir kas vyksta aplinkui tiesiog nematai ir negirdi… mano sąmonė yra ten” (parodo į monitorių).

Šiuo metu Maksimas skiria bendravimui internetu apie 22 valandas per savaitę, tačiau sako, kad bendravimas internetu jam yra mažiau patrauklus, negu informacijos iš tinklapių skaitymas ir siuntimas (prisiminkime, kad interneto vartotojai, kurie labiau vertina informacinę - pažintinę interneto galimybę, negu komunikacinę, yra mažiau linkę kurti virtualias asmenybes), todėl jis pabrėžia, kad jokios virtualios asmenybės jis neturi. Be to tiriamasis yra linkęs suvokti interneto erdvę kaip gyvą visuomenę, kur realiai vyksta gyvenimas, todėl mano, kad jo realus Aš ir Aš virtualioje erdvėje yra visiškai tapatūs.

Tiriamojo “Namo, medžio ir žmogaus” piešinyje daugiausiai atsispindi vienišumo ir atsiribojimo tema (namas nupieštas tolumoje, medis yra vienišas, žmogaus figūra piešiama aukščiau vidurio, žmogaus akys mažos, nosies nėra), socialinio atstūmimo problematika (pabrėžiamos sienų linijos, daug dėmesio lango piešimui, grotelės ant langų, durys nupieštos iš šono, kamino nėra, labai didelės žmogaus ausys) bei gynybiškumo išraiškos (nupieštas namo eskizas, durys be laiptelių, žmogus vaizduojamas karikatūriškai, sustingusi žmogaus figūra). Išgyvenamas realybėje vienišumo jausmas gali būti bendravimo internetu priežastis, o interneto erdvės suvokimas kaip realiai egzistuojančios visuomenės gali būti suprastas kaip tam tikra gynybiškumo išraiška, siekiant įtikinti save savo reikšmingumu bent jau virtualioje visuomenėje. Tiriamojo polinkis fantazuoti, fantazijų akcentavimas (fantastinio žanro knygų skaitymas, kalbos apie dirbtinio intelekto kūrimą) atsispindėjo piešinyje (išryškintas stogas ir neproporcingai didelė žmogaus galva). Kadangi dėl internetui būdingų savybių, ši technologija gali realizuoti bent jau iš dalies asmens fantazijas, tiriamajam tai dar vienas pretekstas naudotis internetu.

“Santykio su savimi tyrimo” rezultatų duomenimis, tiriamojo savęs vertinimas pagal socialinio normatyvumo kriterijus yra gana žemi, ypač žemai įvertintas “veidrodinis Aš”. Tai reikštų, kad tiriamasis linkęs laukti priešiškų jausmų iš aplinkinių pusės. O žemi balai “vidinio atvirumo” skalėje sąlygoja tiriamojo gilų savojo Aš įsisąmoninimą, padidintą refleksyvumą ir kritiškumą. Šis faktas patvirtina N. Čiudovos (2002) pateikiamus duomenis, kuriais remiantis apie 47,5% “interneto gyventojų” būdingi perdėti reikalavimai savam Aš (Чудова, 2002). Emocinis tiriamojo santykis su savu Aš taip pat nepasižymi kažkuo teigiamu, verčiau vertinamas vidutiniškai. Tačiau “savęs žeminimo” kriterijuje tiriamasis surinko vos ne maksimalų įvertinimą. Tai pasako apie tiriamojo vidinių konfliktų, abejonių buvimą, polinkį save perdėtai analizuoti ir kaltinti. Tai labiau siejama ne su savo galimybių, kompetencijos ir žinių vertinimu, bet labiau atspindi tiriamojo negatyvių emocijų sau išgyvenimą. Aukšti balai “savęs žeminimo” kriterijuje derinyje su pakankamai žemais kitų kriterijų įvertinimais byloja gilią vidinę disadaptaciją.

Tiriamojo pretenzijų lygis (toliau – PL) yra gana žemas: tiriamasis pradėjo nuo pirmos užduoties ir toliau sprendė sunkėjančia tvarka kitas užduotis iki penktos. Sprendimo metu patyrė dvi nesėkmes. PL yra gana žemas (vidutiniškai 3), tačiau stabilus. F.Hoppe (1930) vartoja “Aš – lygio” sąvoką, kuri apibrėžia darinį, lemiantį individo veiksmų visumą, tikslo parinkimo dinamiką, perėjimą nuo vieno veiksmo prie kito. Tam tikra “Aš- lygio” projekcija, individui funkcionuojant konkrečiose sąlygose, ir duoda jo PL, o skirtingi autoriai (K.Lewin, M. Jucknat, B.V. Zeigarnik) sutaria, kad “Aš – lygis” atspindi žmogaus savęs suvokimą ir vertinimą. “Aš – lygis” turi tendenciją vengti nesėkmių ir siekti sėkmės maksimaliam PL esant (cit. pagal Бороздина, 1986). Tai reikštų, kad tiriamojo pasirinkimo strategiją galėjo būti nulemta “Aš-lygio” savybės išlikti aukštu, kuri pasireiškia kaip siekimas vengti nesėkmių, esant maksimaliai aukštoms pretenzijoms. Nesėkmės baimė verčia iš pradžių nustatyti žemą PL, po sėkmės didinti jį. Tokiu būdu tiriamasis balansuoja tarp aukštų pretenzijų ir saugumo jausmo.

Apibendrinant galima pasakyti, kad tiriamojo savęs vertinimas yra žemas, jis kelia perdėtus reikalavimus savajam Aš, todėl yra linkęs save kaltinti, jaučiasi atstumtas realios visuomenės, o interneto erdvę suvokia iškreiptai, ginantis nuo vienišumo jausmo išgyvenimo realybėje. Turint visa tai omenyje, tiriamasis turėtų virtualioje realybėje siekti idealaus Aš, tačiau taip nėra. Todėl negalima teigti, kad nepasitenkinimas realiu Aš yra pagrindinė virtualios asmenybės kūrimo priežastis.

Išsamiau ištyrus tris “interneto gyventojus”, žmones pasižyminčius trimis ir daugiau priklausomybės nuo interneto požymiais, galima išskirti tokias tendencijas: priklausomas nuo interneto asmuo pasižymi gynybiškumu tarpasmeniniuose santykiuose, atsiribojimu nuo realybės, nesaugumo ir atstūmimo jausmo išgyvenimu, taip pat dažnai jaučia nerimą ir linkę savo problemas projektuoti į įsivaizduojamą pasaulį (taip pat ir virtualią realybę), jas spręsti fantazijos dėka.

Šie apibendrinti duomenys negali būti laikomos patikimomis dėl tiriamųjų nedidelės imties. Tačiau išsiaiškinti asmenų, pasižyminčių priklausomybės nuo interneto kriterijais, psichologiniai ypatumai gali būti pritaikyti tolimesniems, labiau kiekybiniams, patikimiems virtualios asmenybės tyrimams.

Išvados

Apie 30% visų interneto vartotojų pasižymi bent trimis priklausomybės nuo interneto požymiais (taip vadinami “interneto gyventojai”).

Ne visi interneto vartotojai yra vienodai linkę kurti virtualią asmenybę arba kelias jų: tik apie 30% aktyviai bendraujančių internetu žmonių turi pastovią arba laikiną virtualią asmenybę.

Žmonės bendraujantys internetu apie 23 valandas bei pasižymintys bent trimis priklausomybės nuo interneto požymiais dažniau kuria virtualią asmenybę, nei individai didžiąją laiko dalį skiriantys informacijos skaitymui ir siuntimui internetu.

Žemas savęs vertinimas nėra esminis faktorius lemiantis virtualios asmenybės kūrimą.

Dažniausi priklausomybės nuo interneto simptomai yra tokie: nuolatinis elektroninio pašto tikrinimas, namų ruošos darbų atidėliojimas, siekiant praleisti daugiau laiko internete, nesugebėjimas kontroliuoti laiko internete, nesėkmingos pastangos mažinti laiką, skiriamą bendravimui internetu.

“Interneto gyventojų” išskirti psichologiniai ypatumai yra tokie: gynybiškumas ir atsiribojimas tarpasmeniniuose santykiuose, nesaugumo ir atstūmimo jausmo išgyvenimas, jaučiamas nerimas ir polinkis problemas projektuoti į įsivaizduojamą pasaulį (taip pat ir virtualią realybę), jas spręsti fantazijos dėka.

Literatūros sąrašas

1. Claybourne, A., Wallace, M. Kompiuterių žodynas. Trys nykštukai. 2002. p. 32, 42

2. Davis, R.A. What is Internet addiction? 1999. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.internetaddiction.ca/internet_addiction.htm

3. Davis, R.A. A cognitive-behavioral model of pathological internet use (PIU). Computers in Human Behavior. 2001. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.victoriapoint.com/piu.htm

4. Greenfield, D.N. The net effect: Internet addiction and compulsive Internet use. 1996. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.virtual-addiction.com/a_neteffect.htm

5. Interneto resursas. Internet addiction disorder. 2003. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.psichoterapija.ot.lt/Paklausk/IAD/IAD_info.htm

6. Joinson, A.N. Understanding the psychology of Internet behaviour: virtual worlds, real lives. New York. Palgrave Macmillan, 2003. p. 55, 4-5, 33-35, 55-64.

7. Mayo Foundation for Medical Education and Research. From Addicted to the Net: Compulsive Internet use can damage lives. 2000. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.walgreens.com/library/lifestyle/family/relationships/relate8.jhtml

8. Suler, J. The bad boys of cyberspace deviant behavior in online multimedia communities and strategies for managing it. 1997. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.rider.edu/~suler/psycyber/badboys.html

9. Suler, J. Psychology of cyberspace. 1996. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.rider.edu/~suler/psycyber/psycyber.html

10. Turkle, Sh. Constructions and reconstructions of self in virtual reality: Playing in the MUDs// Culture of the Internet. Kiesler, S., Ed. Mahwah, NJ, Lawrence Erlbaum Associates, Inc., Publishers. 1997. p. 143-155.

11.Wallace, P. The psychology of the Internet, Cambridge University Press, 1999.

12. Young, K.S. What is Internet addiction? 1996. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.netaddiction.com/whatis.htm

13. Young, K.S. What makes the Internet so addictive: Potential explanations for pathological Internet use? Paper presented at the annual meeting of the American Psychological Association, Chicago, IL. 1997. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://netaddiction.com/articles/habitforming.htm

14. Olechnovič, J. Manipuliacijos lytimi bendraujant Internetu ypatumai. Kursinis darbas. 2003.

15. Бабаева, Ю.Д., Войскунский, А.Е., Смыслова, О.В. Интернет: воздействие на личность. 1999. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.relarn.ru:8080/human/pers.html

16. Белинская, Е.П. Интернет и идентификационные структуры личности. Особенности идентичности у пользователей Интернета. 2001. [online]. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.auditorium.ru/aud/v/index.php?a=vconf&c=getForm&r=thesisDesc&id_thesis=64

17. Бондаренко, С.В. Виртуальные сетевые сообщества девиантного поведения. 2001 [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://psynet.carfax.ru/texts/bondarenko4.htm

18. Бороздина Л. В. “Исследование уровня притязаний” М., 86 г.

19. Войскунский, А.Е. Зависимость от Интернета: актуальная проблема. Интернет-зависимость: домыслы и правда. 2001. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://psynet.by.ru/texts/voysk8.htm

20. Джемс У. Психология. Москва. 1999. p. 80-118

21. Жичкина, А. Социально – психологические аспекты общения в Интернет. 1999. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://flogiston.ru/projects/articles/refinf.shtml

22. Жичкина А.Е., Белинская Е.П. Стратегии самопрезентации в Интернет и их связь с реальной идентичностью. 1999. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://flogiston.ru/projects/articles/strategy.shtml

23. Соколов, М. Влияние общения в Интернет на динамику этнической идентичности. 2002. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.russcomm.ru/rca_biblio/s/sokolov.shtml

24. Травин, А., Панишев. А. Виртуальное общение: мост из реальности в реальность. ПЛ: компьютеры, 2002. №.3. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.pl-computers.ru/article.cfm?ID=679

25. Чеботарева, Н.Д. Интернет-форум как виртуальный аналог психодинамической группы. 1996. [online]. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://psynet.carfax.ru/texts/chebot.htm

26. Чудова, Н.В. Особенности образа «Я» «жителя интернета». 2002. [online]. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://www.psychology.ru/internet/ecology/07.stm

27. Шевченко, И.О. Интернет – общение: особенности, типы, причины. 1999. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://solaris.surgut.ru/library/psychology.php?book=15&t=psychology

27. Шевченко, И.С. Факторы динамичности самопрезентаций в Интернет – общении. Конференция на портале «Аудиториум», 2001. [žiūrėta 2004 balandžio 4 d.]. Prieiga per internetą: http://psynet.carfax.ru/texts/shev1.htm